Od kolijevke pa do groba....khm...khm...je školsko doba.
20 tra 2011, 10:32
Najbolji tekst o cijeloj priči ikad ispričan!!!
http://globus.jutarnji.hr/zivot/adhd-sifra-za-djecu-koju-nitko-ne-razumijeSvemir nepravdi u kojemu su svakodnevno prisiljena živjeti.
I dan danas stručnjaci se spore oko uzroka tog poremećaja, ali prevladava mišljenje da je biološki uzrokovan i da ga određuje neurološka disfunkcija mozga. U svijetu i kod nas registrirano je oko sedam posto dječje populacije s ADHD-om, uglavnom dječaka. Najčešće pohađaju školu s rješenjem o individualiziranom obliku školovanju – a to je jedini oblik nastave koji djeci s ADHD-om može omogućiti dobro uklapanje u školski sustav.
Iako su zbog svoje hiperaktivnosti u vječnom pokretu, pa stoga itekako vidljivi, djeca s ADHD-om prožive djetinjstvo s kompleksom nevidljivosti, jer je okolina upregnuta da ih nauči pameti i ispravi ono što se ispraviti ne može: specifičan rad mozga.
ADHD objektivna je organska poteškoća, njihov mozak funkcionira na drukčiji način, tumači nam klinička psihologica Tanja Sever, koja, kako rado voli naglasiti, ne popravlja djecu, nego im pomaže da što je moguće bezbolnije žive sa svojim ograničenjem, te objašnjava:
“Najveći je problem kod ADHD-a što takva djeca, a kasnije i odrasle osobe, nemaju mogućnost inhibicije podražaja. Ne mogu stati i porazmisliti hoće li nešto učiniti ili neće. U razredu to znači - ako dobiju impuls da ustanu, oni će to isti tren i učiniti, bez obzira na to što znaju da to ne smiju. Ako je naredba u njihovoj glavi: moram na wc, oni svoju biološku potrebu moraju odmah zadovoljiti. Iste sekunde. Pa makar tog trena pisali i test.”
Jednostavno rečeno, ne postoji čip u mozgu koji bi obavio tu inhibitornu funkciju.
EEG djece sa simptomima ADHD-a svjedoči da problemi koji ih muče i nemir koji oko sebe šire nije izmišljotina modernog doba kojim si roditelji priskrbljuju alibi za svoje odgojne promašaje, kako voli misliti okolina.
ADHD u svakoj dobi postaje problem, nastavlja nam Tanja Sever. U maloj dobi vrlo su nekritični; ako vide nešto na drugoj strani ulice, pretrčat će cestu bez ikakve bojazni. U razredu će pak, vide li da se nešto događa na dvorištu, isti tren preskočiti tri klupe i biti na prozoru. Oni najžešći među njima, mogu i izaći kroz prozor. Moraju vidjeti što se događa. U adolescentskoj dobi ako im netko stane na žulj i percipiraju ga kao neprijatelja, odmah kreću u napad.
Premda se problemi koje izaziva ADHD-a protežu na sve sfere života, on je, ipak, najizraženiji kad dijete krene u školu. Kombinacija neznanja i ravnodušnosti takvu je djecu dovela u neravnopravan položaj: postižu lošiji uspjeh u školi, koji najčešće nije realna slika njihove sposobnosti i truda, zbog viška energije ozloglašeni su kao razredni saboteri, loše kotiraju među razrednim vršnjacima. Često školovanje provedu izolirani, s dubokim osjećajem čudaštva i odbačenosti.
Najveća je opasnost koja prijeti djeci s ADHD-om da povjeruju i postanu onakvi kakvima ih smatraju njihovi učitelji: glupima, čudnima, nesposobnima. Da od njih ne treba puno očekivati, samo nevolje.
“S jedne strane ADHD jako ometa funkcioniranje, ali ima i pozitivnih strana: ta djeca upijaju svijet kroz sve moguće senzore. Jedan te isti događaj njima i miriše, mogu i žele ga doživjeti i taktilno i vizualno i auditivno. Zato bi za njih bilo idealno kad bi tako mogli i učiti: da stvar smiju dotaknuti i zagristi i pomirisati. To su djeca koja imaju puno više sposobnosti od druge djece. I one su presudne u izboru srednje škole. Ako je izbor dobar, i simptomi će biti manji jer će se baviti onime što im ide od ruke. O uvjetima u kojima žive i školuju se ovisi koliko će te sposobnosti biti prepoznate. Obično se ADHD-ovci kad odrastu bave brzim poslovima, ne sjede u uredu, velik dio menadžera je vjerojatno imao ADHD u djetinjstvu. Ali, malo je direktora među njima, jer nisu jaki, nemaju sposobnosti vođe i organizacije... A oni koji su ostali mimo tretmana mogu zaglibiti – to su oni dečki koji se bave švercom, žive u tri države i imaju više partnerica..."
20 tra 2011, 10:43
“Učio sam sporo i polako, za sve mi je trebalo tri puta više vremena nego drugoj djeci. A ono što bih doma naučio, sutradan u školi više ne bih znao. Imao sam instrukcije iz svih predmeta. Optužbu da sam lijen još sam i mogao podnijeti; možeš biti pametan ako si lijen, ali meni su govorili i da sam glup, a to je zvučalo nepopravljivo. Moju učiteljicu izuzetno je živciralo što se igram olovkom, tresem nogom, tražila je od mene da mirno sjedim, a meni je ta aktivnost olakšavala koncentraciju. Na koncu sam svu energiju u školi trošio samo na to da budem miran i ne naljutim učiteljicu”, priča on, a Tanja Sever nam objašnjava zašto je tome tako:
“Za tu djecu 6 puta po 45 minuta jednostavno je neizdrživo, upru sve moguće snage da izdrže tri sata i onda negdje popuste. Sat je za njih predug, u višim razredima objektivno bi mogli izdržati maksimalno trideset minuta. Prvih pet minuta nastave ADHD-ovci ne čuju, ni zadnjih pet – zato nikad ne znaju što imaju za zadaću. Kad potroše pažnju, počnu im padati stvari, pa knjige, pa olovke, pa onda oni padnu sa stolca...”
A to kako ih doživljaju Tanja Sever će ovako sažeti:
“U nižim razredima tu djecu vide kao neodgojenu zbog nemogućnosti poštivanja pravila. Kad vide da ne mogu imati kontrolu nad svojim ponašanjem, onda se to tumači kao bezobrazluk. Kad se objasni, što je najgore od svega, da to dijete ima objektivan razlog zbog čega je takvo, onda postaje hendikepirano. Naša kultura tolerancije i razumijevanja takva je da sve što se naziva poremećajem automatski postane hendikep.”
Premda sebe smatra neobjektivnom, jer, kaže, sve što zna o ADHD-u naučila je od djece, tvrdi kako su ti klinci najveće bogatstvo, deset puta topliji od sve ostale djece zajedno. “Darovite ćete pamtiti po tome što sve znaju i mogu, ali rijetko po toplini. ADHD-ovci ‘ruše autoritet’ i miniraju sat tako da brbljaju pod satom, a daroviti cinizmom. Recite, što je ljudski teže? Ostaje činjenica da ADHD-ovci nikome ne čine zlo. Usto, vrlo rado idu u školu ako im se baš jako ne nagazi na žulj, u školi im se sviđa dinamika, a oni ne vole stagnirati. Njima ne pada na pamet markirati. Vole drugu djecu. Jako brzo opraštaju, čak i kad dobiju tri jedinice, umiruju svoje roditelje: ma pusti je, profa je imala loš dan...”
Formalno, djeca s ADHD-om imaju pravo na individualizirani oblik školovanja – redovni školski program, ali uz primjenu specifičnih metoda. To, ukratko, znači da bi učitelji i profesori trebali uvažavati njihove poteškoće, cijeniti ih po sposobnostima, ne uzimati im za zlo brbljavost, nemir, zaboravnost. Ne davati im jedinice za svaku nenapisanu zadaću. Stvoriti atmosferu tolerancije.
vuči jednostavno? Samo zvuči. A u stvarnosti baš i nije.
Roditelji se žale kako se u praksi u našim školama individualizirani pristup učeniku pretvara u nemoguću misiju jer nailazi na golem otpor učitelja:
“Nažalost, ta su rješenja najčešće mrtvo slovo na papiru. Prolit ćete puno znoja i izgubiti puno živaca dok profesore uvjerite da dijete ima ozbiljnu poteškoću. Tek tri, četiri profesora imaju sluha, većina ih ignorira. Dat će sve od sebe da vas uvjere kako je vaše dijete beznadan i nepopravljiv slučaj umjesto da se drže onoga što im je radna i zakonska obaveza”, priča nam jedna mama koja će za javnost ostati, kaže, anonimna, sve dok joj je dijete “talac” školskog sustava. Priča kako joj se profesori otvoreno žale da im rad s djecom s poteškoćama nije plaćen.
“Ma to su samo izlike, profesori s takvim stavom ni da im je plaćeno ne bi radili ono što treba”, reći će na to Robert Cimperman, viši savjetnik za djecu s teškoćama iz Agencija za odgoj i obrazovanje.
20 tra 2011, 10:44
“Ako učitelj shvaća da dijete zaista ima razvojne teškoće – pola posla je riješeno! Onda i svaki oblik ponašanja djeteta koje nije ispunilo očekivanja – zaboravljenu zadaću, preskočen zadatak, nemir pod satom, upadice, promatrati kroz prizmu poteškoća, a ne djetetova bezobrazluka, lijenosti ili ne daj bože – nebrige roditelja. Ako učitelj to razumije – a zaista ima i takvih – on će tražiti rješenje, konzultirati se sa stručnim timom za izradu individualiziranog programa. Defektolog može dati dobar savjet samo ako zaista radi s djetetom. Individualizirani pristup ne znači odnos jedan na jedan i nije univerzalan recept za sve; ono što ste naučili o Ani, ne vrijedi za Peru, ono što vrijedi za Peru, ne pali kod Marka”, govori gorljivo Dolores i pojašnjava:
“Prva stavka individualiziranog pristupa su djetetove sposobnosti, želje i mogućnosti. Ako učitelj krene od toga, a ne od poteškoća i nemogućnosti, sve će biti u redu. Ako stalno naglašava negativne strane, svi će biti nezadovoljni: i dijete i učitelj i roditelj. Kad takvu djecu ocjenjujete u usporedbi s ostalim učenicima koji nemaju poteškoća – onda griješite. Njihove ocjene trebaju proizlaziti iz njihova rada i usvojenosti gradiva... Tko kaže da ne mogu biti i odlični? Zašto bi odlična ocjena bila rezervirana samo za ostale…”, priča Dolores Bradić, uvjerena da će učitelji u skoroj budućnosti morati imati licencu za svoj rad i da će u škole doći supervizija.
“Traženje krivnje je krivi put. Djeca vole učitelje koji ih prihvaćaju. Ako ga ne prihvaćaš, ako ćeš mu davati jedinice zbog njegove teškoće, naravno da će dijete biti u otporu. Pa za to i nije potrebna knjiga. Za to je potrebno biti samo čovjek”, poentirala je Dolores Bradić.
20 tra 2011, 12:09
Vrlo lijepo objašnjeno :-)
A što kad roditelji ne prihvaćaju dijagnozu ADHD-a i napadaju učiteljicu zbog individualnog pristupa, a dijete je osim ADHD-a neodgojeno i ometa drugu djecu?
20 tra 2011, 12:12
a tko to povlaci granicu izmedju neodgojenosti i adhd-a? kako ti / uciteljica / neki roditelj znate kada je rijec o jednom, a kada o drugom?
pitam jer me kao majku djeteta s adhd-om jako zanima odgovor na to pitanje.
silno se trudim odgojiti svoje dijete, a vrlo cesto ga dozivljavaju neodgojenim.
pa eto, voljela bih da mi netko tko zna znanje pomogne i kaze mi sto je sto. jer ja ne znam.
20 tra 2011, 12:19
Tu sam mislila na psovanje i nasilničko ponašanje prema drugoj djeci koje to dijete smatra ispravnim - saznali smo da je mama nasilna prema njemu kad ju ne sluša...dijete samo kopira ponašanje roditelja i tu učiteljica ne može pomoći, a druga djeca stradavaju. Ne mislim da su djeca s ADHD-om zločesta ili neodgojena po defautu...niti misliti...ali ovo dijete jest neodgojeno i zločesto, ali nije si samo krivo za to :-(
20 tra 2011, 12:24
ja sam dozivjela na zavrsnoj vrtickoj priredbi prosle godine da moje dijete cijelu predstavu ometa glasno govoreci
picka, za vrijeme dok su druga djeca recitirala i pjevala. htjela sam u zemlju propasti, bila sam tuzna, ljuta, razocarana, bilo me sram....
![tuzan :(](./images/smilies/sad.gif)
inace, to nije rijec koju cuje doma.
srecom, vrticke tete su bile pametnije od mene pa su mi objasnile da ne budem ljuta na njega jer on to ne radi iz zlocestoce, a bogami niti zbog neodgoja, vec je to njegov nacin rjesavanja vlastite frke u kriznoj situaciji, a vrticka priredba na kojoj je bila gomila ljudi za njega je bila vrlo krizna situacija.
tako da je pitanje odgoja vrlo dikutabilno i skakljivo. ne bih olako lijepila etikete
20 tra 2011, 12:30
Ok
Ali ti prihvaćaš da tvoje dijete ima ADHD i trudiš se oko njega, a što kad roditelji ne prihvaćaju dijagnozu
20 tra 2011, 12:36
to je skroz druga prica, drugi par rukava.
i mozemo pisati i o tome.
ali zbilja bismo trebali biti jako pazljivi kada djetetu s adhd-om dijelimo etiketu neodgojenog.
ja priznam da sam je i sama olako dodijeljivala dok nisam rodila dijete s dijagnozom, a oko cijeg odgoja pisam krv svakodnevno
20 tra 2011, 13:05
Uh...razumijem te itekako...ja ne znam još što me čeka s mojom malom...hiperaktivna je od rođenja...nema mira jednu sekundu...prerano je za postavljanje dijagnoze, ali ja ne vidim da joj išta može zaokupiti pažnju neko vrijeme, a tvrdoglava je do bola i svadljiva i svašta...a na momente je dobra ko kruh i pažljiva - no većinu vremena se osjećam bespomoćnom nad njom
23 tra 2011, 06:22
super je tekst! prosljeđujem ga našoj učiteljici.
Šteta ako netko ne prihvaća dg. ADD/ADHD i napada zbog individualiziranog programa a vidimo koliko se na taj način može pomoći i koliko školovanje može biti puno lakše za dijete.
23 tra 2011, 12:52
Moje dijete ima ADHD , ali imamo mladu super učiteljicu s kojom se odlično slaže.
I ima prilično dobru samokontrolu , nikad ne ustaje i ne priča na satu , eventualno gize olovku ili tako nešto slično.
Kad mu je ba dosadno na satu ( a dosadno mu je jer jako brzo kuži dok učiteljica s ostalima utvrđuje gradivo ) , učiteljica mu da komad papira da nacrta grafit ( to obožava ).
Problem je sad što je učiteljica nešto boležljiva zadnje vrijeme , pa dolaze razne zamjene koje ga ne poznaju i onda se ni njemu ne ide u školu.
nemamo individualizirani pristup , niti ga za sada itko spominje.
Malo mi smeta što u ove dvije godine ni pedagog , ni defektolog , a bome ni psiholog ( škola ima svo troje) nije našao vremena da popriča s njim .
Oni se bave djecom koja prave probleme , a on , za sad, nije takav.
Inače , učim ga da se trudi što manje ulaziti u sukobe s vršnjacima.
Ako vidi sukob na pomolu da kaže da se ne želi više igrati na taj način i da dođe doma.
Uglavnom funkcionira.
24 tra 2011, 17:11
moj stariji sin ima ADD koji je objektivno vrflo blagog oblika; moje kumče ima ADD u onom najjačem obliku. Njegovi prolaze veći dio opisanog u članku.
30 tra 2011, 02:41
Moja mala hiperica ima punu torbu problema, a "školski tim" ima veliki telefonski račun, jer me stalno zovu... Nakon 4 godine objašnjavanja, i fino i malo manje fino, ništa nisu naučili o malim hipercima... samo su smanjili telefonske račune... prestali su me zvat... sad mi šalju sms-ove... A moja je hiperica super cura! A to što nam dijele jedinice za napisane zadaće koje nisu vizualno savršene, baš nas briga... mi se smijemo jedinicama i sadimo vinograd... Naučimo koliko max možemo... pišemo, koliko max možemo... sve u svemu, trudimo se... I svakim smo danom sve bolje! Nažalost, za "školski tim" bojim se da nema pomoći. Oni stagniraju, mi napredujemo... I tko je na gubitku? "tim", naravno! Pa propustili su upoznati divnu curu! Toplu, srdačnu, veselu, razigranu, koja se nesebično daje svima koji je prihvate baš takvu i koji razumiju trenutke kad nije baš najbolje volje, pa malo psuje, bljuje vatru... hmmm... ne bismo li svi ponekad primijenili isto to, ali smo malo manje iskreni od nje, pa gutamo u sebi? pa ispada da su fino odgojeni oni koji skrivaju osjećaje i pretvaraju se, a naši mali hiperci ispadaju neodgojeni, a u stvari su samo beskrajno iskreni, otvoreni i spontani...
Bravo za mame i tate koji razumiju i podržavaju svoje hiperce!
30 tra 2011, 21:39
Suncicavz, mi smo isto imali teroristu u mladjoj dobi. Stalno je zahtijevala paznju, a kad bi se dogodilo da ju ne dobije, bacala se po podu, vristala, psovala, grizla se...do povracanja. Dva puta su joj na hitnoj namjestali palcanu kost jer bi pala nezgodno u tim svojim bacanjima. Nitko nam nije smio doci jer bi ona vriskala dok ljude ne bi otjerala. Maltretiranje u ducanu joj je bila omiljena aktivnost.
Puno su nam pomogli savjeti psihologa, defektologa da budemo uporni i kad divlja da ju cvrsto ulovimo i ne damo da se ozlijedi, a kad se smiri, razgovor o tome kako smo se mi osjecali, pokazati razumijevanje za njene negativne osjecaje, ali svaki put ukazati na neorimjerenost reakcije.
To je bilo stvarno grozno vrijeme.
S polaskom u vrtic je ta ponasanja i ispade izolirala samo na kucu. I dalje smo isto radili. Uporno objasnjavali kako ju razumijemo, ali da ona mora poceti misliti i o nama.
Jako je palilo oredvidjanje reakcija i situacija koje su kriticne i unaprijed postizanje dogovora o primjerenom ponasanju. Kasnije smo ju jako hvalili za najmanji uspjeh, ma za pokusaj.
Dosla je i skola. Pritisci, ucenje, dokazivanje, neuklapanje u razred. Poticali smo druzenje kod kuce. Polako radili na gostoljubivosti, odrzavanju paznje u igri.
Dug i naporan put.
Onda su dosle ljutnje za zadirkivanja. Trebalo je tri godine da pistignemo da ona onome tko ju zafrkava hladno kaze mozda si ti u pravu. Magicna recenica s kojom razoruzavamo protivnike, lakse prihvaca zafrkanciju.
Doma smo sve okrenuli na salu. Samo sala, napraviti vic od teske situacije.
Nakon osam godina imamo curu koja se uzorno, pristojno ponasa. I dalje puno razgovaramo, predvidjamo, vizualiziramo stresne situacije. Ima puno tehnika koje koristimo i koje stvarno pomazu. Mogu reci da je pakao prosao. Naravno, do puberteta koji nam kuca na vrata.
Nema kazni, vikanja. Samo hladna glava i miran razgovor. Tesko je, ali pali.
U razredu se dijele oscari za svasta. Mi imamo oscara za uzorno ponasanje, pomaganje prijatelju u nevolji i upornost. Ukupno tri. Najvise oscara u razredu. Nije tako izgledalo.
02 svi 2011, 09:11
martina mamatri
Kod nas nije toliko kritično , ali da je tvrdoglava i uporna uh...
![pokriva oci :ajme](./images/smilies/rukaoci.gif)
I ja koristim metodu čvrstog držanja pa objašnjavanja poslije - kad želi slušat, kad ne držim ju tako dugo dok ne odustane i pokušavam odvući pažnju nečim drugim. Najteže mi je ostati mirna, ne povisiti glas....
03 svi 2011, 17:06
Znam da je to najteze, ali miran glas dopire do glave, a vika samo stvori jos veci nered. Uh, dogadjalo se i meni da puknem, ali kad puknes, bar da znas da nije dobro. Nije to lako, ali sve prodje uz normalan pristup. Kaznjavanje, vika, agresija samo stvore otpor kod djeteta i to je vrtnja u krug. S vremenom se naucis kontrolirati se i iskljuciti bijes kao reakciju.
03 svi 2011, 19:08
martina mama, cestitam vam
04 svi 2011, 23:24
Hvala snita, ipak je od svih nas marta najzasluznija jer je svojom upornoscu pokazala da moze bolje. Sada i sama zna komentirti kako joj je lijepo kad se stalno ne ljuti.
01 lip 2011, 13:17
Jako je korisno da dete sa ADHD/ADD bude u redovnoj nastavi sa drugom decom. Problem nastaje što učitelj ili nastavnik nema dovoljno vremena da posveti toj deci.Na primer:
-Složena uputstva pri rešavanju zadataka ili testova treba da razbije u više jednostavnijih uputstava. Treba da pita hiperaktivnog učenika da ponovi što treba raditi kako bi proverio razumevanje zadatka. Kod mlađe dece preporučuje se da se uputstva daju jedno po jedno.
-Nastavnik treba da bude upoznat sa problemom i da ovu decu usmeno ispituje. Hiperaktivna deca postižu bolje rezultate i bolje će pokazati svoje znanje usmenim odgovaranjem. Nastavnik bi trebalo da smanji broj pismenih zadataka, i ako je potrebno, produži vreme rada hiperaktivnom detetu.
-Kada nastavnik daje uputstva celom razredu, trebalo bi da stane kraj hiperaktivnog učenika dok to radi. Za objašnjavanje zadatka trebalo bi da koristi njegovu knjigu, svesku, radnu svesku kao primer.
Zbog toga bi trebalo da u školi postoji i nastavnik-asistent. U Evropi je tako u svakom razredu u kome ima dece sa problemima u razvoju.
07 lip 2011, 21:48
znljubica je napisao/la:Jako je korisno da dete sa ADHD/ADD bude u redovnoj nastavi sa drugom decom. Problem nastaje što učitelj ili nastavnik nema dovoljno vremena da posveti toj deci.
Pazi brkas pojam ADHD/ADD dete i dete sa problemima u razvoju. I jedni i drugi u NL u trenutku kad se ne uklapaju u redovnu skolu prelaze u posebnu ( isti program ali manji broj djaka u razredu ) gde dobijaju vise paznje.....Moje dete bilo u razredu sa ADHD detotom od 4-8. godine....nakon toga po preporuci presao u posebnu skolu pre svaga da bi njemu bilo bolje.
znljubica je napisao/la:Zbog toga bi trebalo da u školi postoji i nastavnik-asistent. U Evropi je tako u svakom razredu u kome ima dece sa problemima u razvoju.
To bi svakako trebalo da postoji, jer sva dece nemaju iste mogucnosti i iste predispozicije ( rad po nivoima ).....ali taj posao uvek odradjuju ucitelji stazeri ( citaj jevtina radna snaga ).
22 vel 2012, 18:32
Obično se ADHD-ovci kad odrastu bave brzim poslovima, ne sjede u uredu, velik dio menadžera je vjerojatno imao ADHD u djetinjstvu.
X
taman sam htjela ovo da potpisem i kazem kako je bas ovakav mm a i sama sam ista, sto znaci da nema razloga sekirati se na koga se djecak 'bacio'
Ali, malo je direktora među njima, jer nisu jaki, nemaju sposobnosti vođe i organizacije
medjutim, ovaj dio u mm slucaju nije tacan, pa potpisujem samo prve navode.
Nadice, odlican tekst.
12 svi 2012, 22:34
Znljubica, odlicno si odredila kako bi se trebalo raditi s djecom s adhd/add. Na zalost, u stvarnosti to tako rijetko izgleda. Nastavnici rijetko razumiju na koje nacine takva djeca mogu uciti i pokazati znanje. Asistent je nuzda, ali nije kljuc price ako ucitelj ne razumije u cemu je kvaka.
Urban, nisam razimjela sto podrazumijevas pod djetetom sa smetnjama? O kojim smetnjama govoris. Smjestaj u posebne razrede je samo slabost sustava, a nikako bolje rjesenje. Integracija je za dijete uvijek bolje rjesenje. Djeci u posebnim razredima moze biti bolje jedino u smislu da ih se manje sikanira, al to je opet slabost sustava koji ih nije u stanju kvalitetno integrirati.
27 stu 2012, 13:30
A sto kad odjednom, iz cistog mira, dobijemo u razred ADHD?
I sto kad taj isti maltretira ostale? U obliku da ih cupa, mlati, baca stvari za vrat?
Sto onda?
Ja stvarno ne znam sto bih rekla svojem djetetu kako da se postavi. U razredu u kojem ima poteskoca, pa moj ima poteskocu, ali u kojem je, barem u tom smislu, bio mir, odjednom dolazi do problema u kojemu se djeca razlicito postavljaju. Moj se, recimo, jedanaestogodinjak posljednji put rasplakao zbog maltretiranja hiperaktivca, nerijetko se rasplacu i curice koje redovno cupa, jedan iz susjednog razreda mu je posebno na piku, a to zavrsava tucnjavom na hodniku itd. itd.
Nastavnici smatraju da je to disciplinski problem i da ce on shvatiti da je njegovo ponasnaje nepozeljno.
Nekako ne vjerujem u to kad je njegova vlastita mama rekla da ga sasvim slobodno osamare kad ne slusa ili napravi nesto nepozeljno, dakle, taj obrazac maltretiranja donosi od kuce.
Sto je nas problem samo u ekstenziji - jer obrazac preslikava na nasu djecu.
Dakle, stvarno pitam, sto je nama, roditeljima ostale djece koja su, u biti, predmet maltretiranja, ciniti?
27 stu 2012, 13:58
Ja bih svom djetetu rekla da taj koji maltretira jest dijete s posebnim potrebama.
I da ga treba tretirat na razini da mu pomogne, i da mu ne uzme za zlo njegovo ponasanje.
S druge strane od skole bih trazila da rijesi problem. Jer smatram ovako kako si napisala da je odredjeni vid buliranja. I da za sve postoji granica, pa tako i za maltretiranje. Rekla bih razrednici ili uciteljici da smatram prihvatljivim rok od mjesec dana da rijesi maltretiranje djece u razredu, a ako to ne uspije da onda smatras da treba pozvat strucne sluzbe i vise instance.
Mislim ako je ovakva situacija u razredu po meni je to zrelo za hitan roditeljski sastanak. Samo lako pricat i bit pametan, vrlo cesto nisu stvari tako jednostavne kako se cine.
27 stu 2012, 14:20
Nedo, sw sam rekla da dijete ima poteskocu, da ju izrazavan na taj nacin, da je to neprihvatljivo, da potraze pomoc odraslih itd. itd.
Ali odrasli ne pomazu, evc smatraju da je to disciplinski i da ce sanirati kaznama i sl.
Na roditeljskom zadnjem, prije dva tjedna, pokusala sam razgovarati o tome, prekinuta sam i receno ej da "xy" nije predmet roditeljskog.
Nisam se daal smesti pa sam upitala sto oni kane uciniti. Oni i dalje tvrde da je to disciplinski, da se on ponasa u skladu s tim kako se djeca ponasaju u drzavnim skolama (mozes misliti) i da ce trebati neko vrijeme da nauci pravila ove skole.
Medjutim, to nije tako, predugo sam u vodama djece s poteskocama da bi mi takav lakonski odgovor mogao bilo sto zadovoljiti. I ptirom, mi govorimo o skoli nad kojom ingerenciju nema ni jedna strucna sluzba, a skola nema ni osiguranog psihologa za pratnju. Dakle...
U ovom konkretnom slucaju, mene samo zanima sto da kazem svojem djetetu i sto da mu savjetujem kako da se postavi kad ga ovaj sljedeci put gurne, lupi ili mu baci nesto za vrat.
27 stu 2012, 14:26
Opcija ti je sljedeca. Odes na informacije i kazes da Sw maltretira "nedisciplinarano" dijete. I da joj dajes 2 tjedna vremena da rijesi problem. Nakon toga ces ti pocet rjesavat problem. Svim instrumentima koji su ti na raspolaganju.
Postoje granice do koje mozes svoje vlastito dijete trazit da trpi. Ali ima jedna granica na kojoj ces rec da se ne da vise maltretirat.
Najgore je u ovoj prici to sto skola uopce ne razumije problem. I zalosno je sto niti roditelji nisu dorasli situaciji.
28 stu 2012, 01:34
Swenki - ja bih krenula iz vlastitih očekivanja - što ti KONKRETNO očekuješ da škola učini ( a nije iz kojekakvih razloga, objektivnih /subjektivnih/kombiniranih) da zaštiti tvoje dijete ?( i ostalu u razredu) .
I odluka za tebe ( i tvoje dijete) što ćeš ti učiniti ako škola ne učini po tvojim očekivanjima ? I koji bi te njihov ( škole) odgovor i akcija mogao zadovoljiti ?
Pišeš da i tvoj " ima poteškoću" ali tvoj ima takvu poteškoću " koja ne remeti mir" - onda jasno i glasno traži da se izdvoji ona poteškoća koja " REMETI MIR ". Svakako se škola tu treba potruditi da integraciju djeteta s poteškoćama izvede tako da se " ne remeti MIR" .. tj. NE UGROŽAVA SIGURNOST drugih .. ako to škola ne može / neće/ po tvom mišljenju nedovoljno brzo čini i ako si ti mišljenja da taj ADHD ( iznebuha
![Zbunj :dunno](./images/smilies/00000018.gif)
upao u mirnu oazu razreda ) ugrožava ostale ( normalne i samo sa malim poteškoćama) ne može u sadašnjim okolnostima ostati u razredu - onda imaj petlje to odraditi sa školom .. Ali pri tome moraš odlučiti koji ti je konačni cilj i na što si spremna da bi se taj cilj ostvario .Biti pošten i ono prosto - teško je biti istovremeno .
Stvarno mi je nejasna ova tvoja rečenica
A sto kad odjednom, iz cistog mira, dobijemo u razred ADHD?Što ste iznebuha dobili ? ADHD ( 4 SLOVA) ili dijete?
29 stu 2012, 11:27
Irena, jucer sam ti odgovorila, pa mi pojelo post.
Iznebuha znaci da je dosao prije tri tjedna iz neke sasvim druge skole. Dijete. S ADHD-om (sto je moja procjena, a na temelju znanja od ADHD-u i poznanstava majki koje imaju djecu s ADD-om ili ADHD-om). Bez ikakve najave i prethodnih razgovora s roditeljima.
Sto je najtragicnije, premda znam da ej u prosloj skoli isao psiholozima, roditelji nisu dostavili nikakvu dokumentaciju - sve predstavljaju kao disciplinski problem.
Jucer sam razgovarala s razrednicom, objasnila joj da dijete mora proci strucnu rpovjeru i tek onda mozemo znati kako se svi zajedno postaviti i pripremiti djecu. Za razliku od drugih roditelja, nisam za to da ga se naglavacke izbaci iz razreda, ali jesam da se nesto ucini. Sinoc sam svojem djetetu objasnjavala sto je i kako je, impulse koje ADHD-ovac ne moze svladati bez obzira na potencijalnu kaznu koja slijedi (jucer je, recimo, nastavnik kaznio dva razreda koaj su trebala izici van jer je mali poceo svadju s nastavnikom tijekom koje mu je pokazao "prosti prst" kako kaze moje dijete)- ja sam, recimo, misljenja da ne mozes kazniti 20 uceika zbog ponasanja jednoga.
Ok, ako njemu treba sistent, neka ga nabave. Treba li mu strucna pratnja, neka mu je osiguraju. Ali ubaciti ga u razred bez da znaju tocno o cemu se radi, protiv toga jesam.
29 stu 2012, 12:31
Jasna mi je i razumljiva potreba roditelja ( svakog) da svoje dijete zaštiti od maltretiranja svake vrste.
Jasno mi je i da je najčešće način koji roditelji ( u ljutnji i zabrinutosti ) predlažu je maknut takvo dijete iz razreda. Tako su očito učinili i roditelji iz prethodne škole pa je dječak iznebuha premješten vama.
Pišeš da je tvoja procjena da dječak ima ADHD - ali nema "službene" potvrde da je tome tako.
Roditelji dječaka NE MORAJU samoinicijativno pokazati ikakvu med. dokumentaciju školi - nitko ne mora - tako je to po zakonu.
Ukoliko dječak nema " dijagnozu" i nema proveden postupak / " rješenje" onda škola nit ne može tražiti pomoćnika , pratitelja i sl..
Školske stručne službe ( ukoliko ih ima pedagog, socijalni pedagog,psiholog, defektolog...) trebaju odraditi ovu cijelu priču koja nije laka - inače ode ovo dijete iopet u treću školu pa u četvrtu ... Na razrednom sastanku roditelji mogu i trebaju iskazati probleme koje su uvidjeli - ali problem ovog dječaka ( i drugih s njime ) ne mogu rješavati roditelji na roditeljskom sastanku. Ali iskoristiti pritisak na način da se potakne škola da dječaku POMOGNE kroz mehanizme koje imaju trenutno. Posebice jer roditelji dječaka ( po tvom pisanju) nedovoljno sagledavaju problem.
Ne bih se na tvom mjestu brinula oko toga da će djeca preuzeti neodgovarajući obrazac ponašanja - ako ih mi doma učimo da to jest loš način ponašanja ... i oni to takvim prepoznaju... Jednom prilikom na roditeljskom vijeću naše škole gdje se raspravljao sličan problem i roditelji su se brinuli da će se njihova djeca „ zaraziti“ lošim ponašanjem - jedna mama imala je odličan point : veli ona - imamo akciju Maknimo drogu s ulica – a znamo da je nikad nećemo u potpunosti moći maknuti – s našom djecom trebamo odraditi što da čine kad se suoče s drogom na ulici.
Kažnjavanje cijelog kolektiva poradi akcije pojedinca ne odobravam i mislim da je takav postupak nastavnika bio loše procjenjen i odigran.
Powered by phpBB © phpBB Group.
phpBB Mobile / SEO by Artodia.